No de Koszoru Ábris, a villamosvezető szerencsére nem esett ki a saját száján az ásítástól. És nem is nyelte le a világot, mint valami gyógyszert.

Csak nagyot ásított, és könnybe lábadt szemét törölgette.

– Már megint egy vacak, csipás kis reggel – gondolta, miközben a kocsiszínben felkapaszkodott a villamosra.

Aztán felhúzta az áramszedőt, amely szikrázva kapaszkodott bele a felsővezetékbe.

Aztán csilingelt egyet a világító mellényben botorkáló szerelőknek, akik visszaintegettek, és nagyot szippantottak a cigarettájukból, majd hunyorogva néztek a füstbe.

Aztán meglódult alatta a villamos, és mint egy nagy, tohonya hernyó, elindult a kijárat felé.

A kijárat sorompója magasba lendült, a piros lámpa zöldre váltott, és Koszoru Ábris kirobogott a forgalomba.

Már be is állt az első megállóba, belenézett a visszapillantó tükörbe, és nagyot sóhajtott.

Látta ugyanis, hogy csomóan, akik minden áldott nap ezzel a járattal szoktak jönni, megint nem bírtak felkelni időben, és ha rájuk van bízva, megint elkésnek a munkából, az iskolából, az uszodából.

Koszoru Ábris azonban lelkiismeretes villamosvezető volt, fogta magát, kiszállt a járműből, átballagott a zebrán, lenyomta a Zeller utca 68. számú ház hattyúnyakat formázó kilincsét, és felballagott a harmadik emeletre.

Csengetett, majd belépett Szabó Etele iskolás kisfiú otthonába, benyitott Etele szobájába, és azt látta, amit már sejtett. Etele a paplanjába gabalyodva aludt, csak a fél mezítlába lógott ki a gubancból.