– Eteleeeee! – szólongatta reménytelenül a kiskölköt, de a paplanból még csak morgás sem hallatszott. Ábris, a villamosvezető ekkor próbálta megcsikizni a kilógó talpat, Etele azonban sajnos nem volt csikis. Ábris körbenézett, megpillantott egy bőrlabdát, és támadt egy ötlete. Elkezdte dobálni a lasztit a kilógó csülökhöz, és valóban, sitty-sutty kibukkant az ágyból Etele kócos feje.

– Focizunk vagy mi? – kérdezte morcosan.

– Inkább vagy mi! Megint elkésel a suliból, én meg nem tartom miattad a hátam! Én nem vágyom arra, hogy a tanárok az anyukámat emlegessék, amiért nem hoztalak el a suliba. Mars öltözni, mi vagyok én, óvó néni? – förmedt rá a villamosvezető, és a már felöltözött, de még mindig kócos Etele pár perccel később hatalmasakat ásítva kapaszkodott fel a villamosra. Az utasok már türelmetlenkedtek, az órájukat nézegették, de tudták, hogy nem mennek tovább, amíg Ábris össze nem szedett mindenkit.

Hiába, lelkiismeretes fickó volt.

Koszoru Ábris tehát gyorsan bekopogtatott Zatykó Dárius, a trafikos lakásába is, aki valószínűleg javában azt álmodta, hogy hatalmas, kéklő égbolton hajókázik, egy felhőkupacba kapaszkodva.

Dárius ugyanis a hatalmas kékségek rajongója volt, éppen ezért minden kora reggel az uszodában kezdett, hogy jól kiáztassa lelkét a végtelen sok vízben. Máskülönben nem bírta volna ki, hogy álló nap egy budinál nem sokkal tágasabb kalickában kell árulnia a szo tyolát vagy tollat vagy kulcstartót vagy illatszert vagy villamosjegyet vagy idétlen plüssállatkát.

Most azonban Dárius helyett a felesége nyitott ajtót, gőzölgő teával a kezében, és csendre intette a villamosvezetőt. Mint suttogásából kiderült, a trafik résein besüvítő, nyirkos téli széltől Zatykó Dárius belázasodott és ágynak esett, úgyhogy nemhogy úszni, dolgozni sem képes. Ábris kettesével szedte a lépcsőfokokat, és máris izzadtan, fújtatva dörömbölt egy harmadik ajtón.

Margó Izabella, a konyhás néni nagy sebbel-lobbal nyitott ajtót, és összecsapta kezét a villamosvezető láttán.

– Jesszus, már megint ilyen késő lett! Bocsánat, jaj, úgy röstellem!

Izabella folyton bocsánatot kért, igaz, most volt is oka rá. Csak a diákoktól nem kért soha bocsánatot, kis csirkefogóknak tartotta őket, akik mindig repetát kunyerálnak.

– Mars kifelé, koszosok! – kiáltotta Izabella, de persze nem Koszoru Ábrisnak, akit egyáltalán nem tartott koszosnak, meg persze nem is nézett ki annak. A villamosvezető ugyanis most is épp egy alig látható szöszt emelt le a kabátja válláról, és fújt a levegőbe. A szösz, mintha hópihe lenne, lassan hintázva libegett a levegőben lefelé, egészen a ház kövezetéig.

Az ajtórésen viszont három különböző méretű kiskölök spurizott ki, hátán táskával, és mindhárom megkapta a maga becsomagolt uzsonnáját a feldúlt konyhás nénitől. Hittétek volna, hogy van, akinek konyhás néni az anyukája?

– Csókolom, csókolom, csókolom! – kiabálták a kölkök Ábris mellett elrobogva, és Ábris tudta, hogy ezt a három fickót Ákosnak, Noelnak és Hugónak hívják. Még egy villámgyors barackot is tudott nyomni Ákos vagy Hugó vagy Noel fejére. Ábris azt is tudta, hogy Noel azt jelenti, Karácsony, és elmosolyodott, mert az jutott eszébe, hogy nemsokára karácsony. Meg az is, hogy milyen furcsa lehet, ha valakit egész évben Karácsonynak hívnak. Persze még furcsább lenne, ha valakit Egészévnek hívnának, de csak karácsonykor... Ábris hiába kereste tekintetével a kabátjáról leemelt szöszt, a suliba szaladó fiúk rohama alighanem messzire söpörte.